Världens största vildmark:
Det öppna havet.
Det täcker mer än halva planetens yta.
Här finns det ingenstans att gömma sig, och det finns inte mycket mat.
Det är vattnets motsvarighet till en öken.
Och den här öknen patrulleras av spinndelfiner.
De håller ihop...
...i en enorm flock på 5000 delfiner.
Det ökar deras chanser att hitta mat.
Precis som alla andra som bor här måste de anstränga sig nåt enormt-
-för att kunna leva i det stora blå.
DET STORA BLÅ
BERÄTTARRÖST: DAVID ATTENBOROUGH
Vid sällsynta tillfällen exploderar det annars tomma havet av liv.
Prickfiskar utanför Costa Ricas kust.
De är knappt större än betesfisk-
- men deras antal kompenserar för den ringa storleken.
De hör till världens talrikaste fiskar.
De simmar vanligtvis bara till ytan på natten för att äta plankton-
-men det här stimmet är här på dagen.
Troligtvis för att yngla av sig.
De vore ett rejält skrovmål för delfinerna.
De har hittat stimmet med hjälp av ekolodning.
De måste skynda sig.
De är inte de enda som är på jakt.
Gulfenade tonfiskar har hittat stimmet.
Och bakom dem kommer mobularockor som har en vingbredd på två meter.
Segelfiskar är med i jakten. Det är en av världens snabbaste fiskar.
Prickfiskarna kan dyka ner i djupet när som helst.
Men nu är delfinerna här.
De styr upp stimmet mot ytan-
- och tvingar fiskarna att hålla tätt ihop.
Havet börjar koka.
Tonfiskarna simmar in i stimmet i över 60 km/h.
Till slut kommer även de mindre snabba rockorna fram.
De slukar hundratals prickfiskar med sina enorma munnar.
Stimmet har i stort sett skingrats.
Segelfiskarna äter upp överlevarna.
Efter bara en kvart...
...återstår bara silverfärgad konfetti bestående av fjäll.
Men här bjuds det sällan på såna här festmåltider.
Delfinerna visar stora prov på uthållighet.
Andra djur måste anstränga sig ännu mer-
-för hitta mat i den här havsöknen.
En sovande jätte.
En kaskelot.
Den här familjen vilar upp sig mellan måltiderna.
Vem vet vad det gömmer sig för drömmar i världens största hjärnor?
En av dem har en unge.
Den är två veckor gammal och behöver sin mammas mjölk. Den är hungrig.
Den kommunicerar med sin mamma med hjälp av ett klickljud.
Men mamman sover vidare.
Ungen är täckt av sugfiskar som den inte kan göra sig av med än.
Den måste vara tålmodig.
De har sovit klart och är utvilade. Nu simmar valarna vidare.
Kaskeloter väntar inte på att bytena ska komma till ytan.
De simmar ner i djupet för att hitta dem.
De tar några djupa andetag...
...för att syresätta blodet.
Sen simmar de neråt.
Hela den här familjen dyker för att leta efter bläckfisk.
Mamman pressar sig så hårt hon kan-
- och ungen har redan svårt att hänga med.
Ungen håller sig så nära mamman den kan.
Den rör henne ofta.
Det känns kanske tryggt.
Men på 300 m djup-
-kan inte ungen hålla andan längre.
Ungarna kan inte följa med på jakten förrän de blir större.
De vuxna dyker ännu djupare.
Mamman byter läte. Klicken låter högre och kommer oftare.
Hon jagar bläckfiskstim med hjälp av ekolodning.
På 800 m djup intensifieras klicken.
Sen blir det tyst.
Hon har fångat nåt.
Jägarna är ibland borta i en hel timme.
Till slut återvänder mamman från djupet med magen full av bläckfisk.
Efter en lång väntan får den hungriga ungen dricka mjölk.
Få däggdjur har lika tjock mjölk.
Och ungen slukar en stor mängd varje dag.
Det kan ta sex år innan en unge bemästrar dykkonsten...
...och lyckas hitta mat själv.
Tomheten i det stora blå gör livet svårt för jägarna.
Men tomheten gör också havet till en relativt säker plats för bytena.
En sköldpaddsunge som kläcktes för några dagar sen-
- flyr den farliga kusten och simmar mot det öppna havet.
Tills nyligen var det ett mysterium-
- var ungarna tillbringar sina första år.
Först fyller de sina små magar med plankton.
Men inom kort behöver de nåt rejälare.
Hundratals kilometer från land i alla hav samlas de som är utstötta.
De dras till allt som flyter.
En stock. Den kan ha drivit runt till havs i flera år-
- och utgör centrum i ett litet samhälle.
Det finns blåsfisk här.
En stock är precis vad den här unga sköldpaddan har letat efter.
Här finns det inte bara sjögräs att äta, utan även rankfotingar.
Men det är viktigt att hålla sig gömd.
En ung silkeshaj är också här.
Den undersöker vad som är gott...
...och mindre gott.
Numera vet vi att många sköldpaddor stannar på såna platser i flera år.
Tills de blir vuxna.
Trots att det innebär att de måste kämpa mot havets fulla kraft.
När solen skiner på det stora blå-
-värms ytvattnet upp och avdunstar.
Vattenångan stiger och samlas ihop i moln.
De bildar snabbt stora torn-
- och sätter igång kraftiga stormar som är hundratals mil breda.
Orkanvindar blåser över det öppna havet.
Vågorna kan bli över 30 m höga.
Här ute sjunker skepp utan att lämna några spår.
130 miljoner containrar skeppas över havet varje år.
I snitt ramlar fyra av dem ner i havet varje dag.
1992 sjönk några containrar som innehöll badleksaker.
Bland annat 7000 såna här plastankor.
De inledde sin resa över 100 mil utanför Alaskas kust.
Vissa av dem drev över hela Stilla havet till Australien.
Andra drev norrut till Rysslands och Alaskas kuster.
Vissa lyckades ta sig till Nordpolen.
En anka var till havs i femton år och drev över tre hav.
Till slut kom den till Skottlands västkust.
Deras resor visar tydligt hur haven binds samman av strömmar-
- som bildar ett enormt cirkulationssystem.
Många av havets invånare använder de här strömmarna-
-för att ta sig till områden med mat.
Blåhajen.
Den simmar över 800 mil varje år-
- och använder sina breda fenor för att dra nytta av strömmarna.
Den här har kanske inte ätit på två månader.
Men strömmarna för med sig oljespår flera mil-
-vilket leder den till nästa måltid.
Efter flera dagars simmande blir matlukten starkare.
En val som har blivit påkörd av ett skepp.
Det kan innebära en festmåltid, men blåhajen måste vara försiktig.
Vithajar.
De väger tio gånger så mycket som blåhajar.
De vill inte dela med sig av valkadaver.
Vithajar äter gärna av det energirika valspäcket.
Det utgör en stor del av deras diet.
När vithajen är mätt kan mindre hajar, som blåhajen, äta resterna.
Oljorna från valen sprids längre-
-och allt fler blåhajar dyker upp.
Efter några dagar finns det inget späck kvar på valkadavret.
När oljorna inte längre håller det flytande sjunker det ner i djupet.
Blåhajen har nu fyllt på fettlagret-
- och klarar sig utan mat i två månader.
Över hälften av alla djur i det öppna havet-
-driver med strömmarna.
Maneter driver över hela hav-
- och äter allt som fastnar i deras tentakler.
Vissa blir en, eller till och med två meter breda.
Och när de har tur nog att komma till ett område som är rikt på plankton-
-ökar de explosionsartat i antal.
Den här framgångsrika strategin-
- gör maneter till en av jordens vanligaste livsformer.
Men bland maneterna finns en varelse som är lik dem-
- och som är mer komplicerad och illvillig.
Portugisisk örlogsman.
Den flyter med hjälp av en gasblåsa-
-med ett vertikalt membran ovanpå.
Det funkar som ett segel som gör att den håller kursen.
Det hänger långa trådar under den.
Vissa är 30 m långa.
De är beväpnade med tusentals nässelceller.
En enda tentakel kan döda en fisk och i värsta fall en människa.
Men bland dess dödliga tentakler lurar en herdefisk-
-som äter på tentaklerna.
Fisken överlever i viss mån kontakt med tentaklerna-
-men måste vara väldigt försiktig.
Andra fiskar klarar sig sämre.
Den här har fångats av en tentakel som halar in den.
Den är redan förlamad.
Speciella tentakler med muskler drar in fångsten-
- och fisken smälts ner av kraftiga kemikalier.
Sen finns inget kvar...
...förutom ett skal.
Den här glupska örlogsmannen kan fånga hundra småfiskar på en dag.
Oftast ser havet enformigt ut.
Vindarna blåser utan att hindras av landmassor.
Men under ytan finns det långa bergskedjor-
-djupa dalar och vulkantoppar-
- som gör havet mer mångsidigt än vad vi kan se.
Vi har bara börjat upptäcka hur havets invånare drar nytta av det.
En ensam valhaj är på en speciell resa.
Hon är lika lång som ett mindre flygplan-
-och väger över 20 ton.
Likt många hajar lägger hon inte ägg-
-utan föder levande ungar.
Hon bär upp till 300 ungar i sin uppsvällda mage.
Hon är den största fisken i havet-
- men vi vet fortfarande inte var valhajar föder sina ungar.
Vi kan dock vara nära att lösa mysteriet.
Vi vet att många valhajar-
- tar sig till Galapagosöarna vissa tider på året.
De samlas nära en liten ö som omges av väldigt djupt vatten.
Den heter Darwin Island.
Strömmarna drar upp näring från djupet-
- vilket får väldigt många fiskar att simma långt för att komma hit.
Tusentals hammarhajar samlas också här.
Nästan alla är honor.
De verkar också vara här för att föda ungar.
Valhajen får ett otroligt mottagande.
Tre meter långa silkeshajar studsar mot hennes tjocka skinn.
Kanske för att de vill skrapa bort parasiter.
De här hajarna kan vara farliga för nyfödda ungar.
Det är kanske för att undvika dem-
-som valhajarna dyker.
De dyker ner till ungefär 600 m djup.
Där föder hon sina ungar.
På det här djupet är de skyddade från rovdjuren som simmar ovanför dem-
- och det finns gott om mat, så ungarna kan växa och ta sig vidare.
Det är ingen som har sett ungar så här djupt ner.
Men hundratals dräktiga valhajar kommer hit varje år.
Det tyder på att det är här nånstans-
- som havets största fisk föder sina ungar.
Det finns nästan 30000 större öar utspridda över världens hav.
En av dem är Sydgeorgien.
Det är en perfekt plats för alla som måste landa för att kunna föröka sig.
Vandringsalbatrossen.
Den kan tillbringa ett år till havs.
Den söker föda och glider fram på vingar som är 3,5 m breda.
Det är världens största fågel.
Arten består av 16000 fåglar, och alla häckar på Sydgeorgien-
- och på några mindre öar som ligger i Antarktiska oceanen.
Det är vår. Den här fågeln återvänder till sin vanliga häckningsplats.
Dess livspartner är redan här.
Man har studerat enskilda fåglar i Sydgeorgien i hela deras liv.
Äldre par i trettioårsåldern-
- anstränger sig enormt mycket för att deras ungar ska få en bra start.
Den här ungen är flera veckor gammal.
Men den har kvar sina varma dun.
Ungen matas regelbundet med uppstött fisk och bläckfisk.
Det är ont om mat på det öppna havet-
- så föräldrarna söker igenom tusentals kilometer stora områden-
-för att hitta mat till varje måltid.
De åldrande föräldrarna kämpar hela vintern-
- för att se till att ungarna är starka och friska.
Efter 130 dagar-
- börjar ungens dun ersättas av fjädrar.
Nio månader efter att mamman la ägget-
-är ungen redo att ge sig av.
Av alla ungar de har fått på senare år...
...har den här välskötta ungen störst chans att överleva.
Men det är också deras sista unge.
Äldre föräldrar återhämtar sig aldrig från sina ansträngningar.
De flyger snart i väg från ön och syns aldrig igen.
Djur måste ge sitt yttersta för att överleva på det öppna havet.
Numera står de dessutom inför ett nytt hot.
Plast.
För hundra år sen uppfann vi ett fantastiskt material-
- som kunde formas på alla möjliga sätt.
Vi ansträngde oss för att göra det slitstarkt-
-vattentätt och oförstörbart.
Nu dumpar vi ungefär åtta miljoner ton plast i havet varje år.
En enorm mängd djur trasslar in sig i plast och drunknar.
Men plasten har ännu mer omfattande konsekvenser.
En flock kortfenade grindvalar.
Grindvalsfamiljerna håller ihop mer än andra havsdjur.
Här i Atlanten utanför Europa och i resten av världen-
-måste de stå ut med plast i havet.
Mamman håller i sin nyfödda unge.
Den är död.
Hon vill inte släppa den och har burit den med sig i flera dagar.
Plasten bryts ner, och ihop med andra föroreningar-
- äts den upp av otaliga vattenlevande varelser.
Topprovdjur som de här kan få i sig dödliga mängder giftämnen.
Ungen kan ha förgiftats av mammans mjölk.
Grindvalar har stora hjärnor. De har utan tvekan känslor.
De vuxnas beteende-
- tyder på att ungens död har påverkat hela familjen.
Om vi inte minskar mängden plast som dumpas i haven-
- kommer livet i haven att vara förgiftat i flera århundraden.
Varelserna i det stora blå är kanske mer avskilda-
-än några andra djur på jorden.
Men de är inte tillräckligt avskilda-
- för att undkomma konsekvenserna av vår inverkan på deras värld.
PÅ DJUPET
Utmaningen med att filma på det öppna havet är att hitta det man ska filma.
Och "Blue Planet" -teamet ville filma nåt som ytterst få har lyckats hitta.
Det sällsynta "kokande havet".
Det här frosseriet har hittills bara förekommit i berättelser.
Det ska ha setts utanför Australiens kust-
-och teamet ger sig ut för att kolla.
Vi vet om att fenomenet förekommer.
Vetenskapsmän och fiskare har sett det.
Vi vet att det förekommer, men ingen har varit galen nog-
-att försöka filma det, förutom vi.
Teamet börjar leta nästan 20 mil från kusten i Stilla havet.
Man säger att havet kokar eftersom tonfisken hoppar upp ur vattnet-
- och attackerar prickfiskarna. Det skapar skum.
För att filma fenomenet måste teamet hitta ett stort stim betesfiskar-
- troligen prickfisk, som tar sig till ytan för att yngla av sig.
Efter några dagar tror Adrian att han ser ett enormt stim på ekolodet.
Det är ett tjockt lager på 200 m djup.
Det tyder på att det är ett stort fiskstim.
Ett bra sätt att filma på såna djup i havet är att använda en ROV.
Det är en fjärrstyrd ubåt med en ljuskänslig kamera.
Men det är riskabelt att jobba med så tung utrustning till havs.
KONTAKTEN AVBRUTEN
Som tur är finns det tekniker ombord-
- och ett dygn senare kan man försöka igen.
Adrian stannar över vad han hoppas är ett stort stim prickfiskar.
De goda nyheterna är att vi har sänkt ner ubåten till 250 m djup.
Kabeln når snart inte längre och inget har exploderat. Det ser bra ut.
Men det finns nästan inget där. Bara ett tjockt lager plankton.
De följande tre veckorna hittar de inte en enda prickfisk.
Det här visar varför vi vet så lite om havet.
Vi kom hit och letade efter nåt. Vi har letat förgäves-
-trots all vår utrustning.
Det visar sig att de började filma i början av El Niño.
Det oförutsägbara klimatfenomenet påverkar havstemperaturen-
-vilket förändrar fiskarnas beteende.
Det dröjde arton månader innan vädret blev bättre och de kunde fortsätta.
På andra sidan Stilla havet, utanför Costa Ricas kust.
Den här gången letar teamet efter rovdjuren i stället för deras byten.
Men i det stora blå är även stora delfinflockar svåra att hitta.
Tre mil från land leder seriens producent-
- ett filmteam som genomsöker tusentals kvadratkilometer hav.
Men inte en enda delfin syns till.
Dag tre och inga spinndelfiner.
Jag är orolig.
Till slut, efter tio dagar på havet, får de sin belöning.
Delfiner!
Ja! Spinndelfiner.
De har hittat delfiner och dykteamet gör sig redo.
Spinndelfiner!
Planen är att filma delfinernas frossande under vattnet.
Det är hundratals delfiner. Det här är rätt ställe.
De simmar ner till delfinerna.
Men det är för sent.
- Såg du inget? - Nej. Bara fiskfjäll och fåglar.
Det var som ett slagfält fullt av lik.
För att filma delfinerna när de äter-
-måste dykarna ligga steget före.
Rachel liftar med dem under vattnet för att få reda på var de tar vägen.
Till slut, efter tre veckors letande-
- lyckas teamet filma när delfinerna äter.
Ett enormt stim prickfiskar omringas av hundratals spinndelfiner.
Det var häftigt.
Det var ett stort stim. De täckte en lika stor yta som en fotbollsplan.
Fiskarna simmade precis vid huvudet. Det var otroligt.
För första gången lyckas man filma det här spektaklet från luften.
Berättelserna om kokande hav stämmer.
Det är enormt!
Det var en stor utmaning att filma på grund av havets oerhörda storlek.
Men det här är belöningen. Ett makalöst skådespel-
- bland de enorma vidderna i det stora blå.
I nästa avsnitt besöker vi det ymniga gröna havet.
Det är en förtrollad värld där märkliga varelser bor.
Bara de uppfinningsrika klarar sig här.
Översättning: Sebastian Lilja www.btistudios.com